Шість років тому Богдан Глоба, родом з Полтави, здійснив крок, який назавжди змінив його життя. Він вирушив до Америки, спочатку на короткий термін, до Нью-Йорка. Проте місто надихнуло його, дало відчуття свободи та безмежних можливостей для самореалізації, тому Богдан вирішив залишитися.
На американській землі він зустрів своє кохання – Харміля. Рік тому їхні стосунки офіційно оформились, і вони стали чоловіками.
Однак, щастя омрачає таємниця. Батько Харміля досі не знає про їхній шлюб.
В інтерв’ю журналістам Depo.ua Богдан Глоба розповів про весілля через Zoom в Америці, процедуру всиновлення і про те, чому вони з Хармілем досі вагаються, що обрати – послуги суррогатної матері чи дитину, від якої відмовились біологічні батьки.
В Україні ви були помічником голови комітету з прав людини у Верховній раді, а тепер протягом шести років живете в США. Чому залишили Україну?
– У грудні 2016-го я приїхав в Америку на лекцію в університеті, вона стосувалася моєї правозахисної діяльності, захисту інересів ЛГБТК. На лекції в США я приїжджав і раніше – розповідав про права та їх захист. Але шість років тому наша організація якраз проводила виставку у київському метро, там була моя фотографія з мамою. І праворадикальна організація зірвала всі ці фотографії, а люди, які брали в ній участь, почали отримувати погрози. В той момент прийняв рішення лишитися в Америці й не повертатися в Україну.
Як це рішення сприйняли батьки?
– У мене це давня історія: коли батьки дізналися, що я гей – мені довелося взагалі піти з родини. Мені тоді було 15. Але коли я переїхав у Київ з Полтави, мама змінила свою радикальну думку – вона походила до терапевта, пропрацювала всі болісні моменти й ми з нею нормалізували стосунки. Але з татом вона жити не змогла – він категорично не сприймав мою орієнтацію. Тому вони й розлучилися, а потім батько створив нову родину. Він віддалився, зараз служить в армії й ми з ним взагалі не спілкуємося.
Для мами моє рішення залишитися у Штатах було ударом, вона дуже сумувала. Єдине, що більш-менш радувало – це те, що до коронавірусу вона приїздила до мене в Америку, але переїзд все одно переживала тяжко. Хоча тепер вона за нас із Хармілем радіє, бо в Америці ми можемо мати дітей, тут це легальна й досить проста процедура. Тому в аспекті шлюбу, дітей та розвитку стосунків мама розуміє, що тут мені краще. А в Україні це все було би за межами реальності.
Після переїзду в Америку вам продовжують надходити погрози через ЛГБТК-діяльність?
-Оскільки я вже не в українському інформаційному просторі, то значно рідше таке трапляється. Але коли ми періодично робимо якісь заходи – наприклад, українську колону на нью-йоркському прайді, то після публікації фото нам надходять погрози й пишуть неприємні слова у соцмережах. Але набагато менше, ніж коли я був в Україні.
Богдане, ви вже рік одружений. Як познайомилися з майбутнім чоловіком?
– Познайомилися в застосунку для самотніх чоловіків. У Вашингтоні вперше зустрілися – я туди переїхав із Нью-Йорку через кілька років після того, як лишився в Америці. А Харміль там і народився. Ми почали зустрічатися, закохалися, зрозуміли, що хочемо далі жити разом. А офіційно одружилися на українське Різдво рік тому.
А як ви відгуляли весілля?
– У цьому плані нам не дуже пощастило – весілля відбулося якраз в ковідні часи, а ми тоді жили у Вашингтоні. Там дуже суворо стежили за дотриманням карантинних вимог, тому наша весільна церемонія відбулася онлайн.
![](https://platform-of-ukraine.online/wp-content/uploads/2024/04/pldw5dvlflcqihi0vo8qn9wpubqfq8xgfbz6chay.jpeg)
Ми запросили кількох друзів як свідків, була суддя, яка нас одружила буквально за 15 хвилин. Це взагалі було смішно – в той день у Харміля якраз була робоча нарада (ми обоє з дому працювали). І під час неї він відпросився, як тоді сказав, “відійти на 15 хвилин, щоб одружитися”. Відійшов від свого монітору, підійшов до мене, ми одружилися – і він повернувся на роботу.
У нас була ідея, що коли коронавірус закінчиться і не буде обмежень за кількістю людей – тоді ми влаштуємо справжнє весілля.
Здається, що в українців та американців доволі різне сприйняття світу. Це якось позначається на стосунках з Хармілем?
– Так, у нас різні культурні коди, але відмінності притягують – нам завжди є про що поговорити. Харміль дуже розумний, у нього кілька освіт – раніше він був тренером американської олімпійської збірної, а потім кардинально змінив кар’єру, перевчився на фінансиста і тепер працює в банку на Уолл-стріт. У нього аналітичний розум, він дуже начитаний, з інтелігентної родини – батьки йому дали дуже хорошу освіту, а ще він грає й на саксофоні, співає. А я навпаки дуже політичний – люблю дискусії, правозахист. Чоловік від цих тем далекий. Але мені здається, що цим я його й зацікавив – бо ми з ним багато розмовляємо про політику та соціальні питання. А ще ми зійшлися по хобі – любимо хайкінг (похід у гори на 1-2 дні, – ред.), і тому багато подорожуємо.
Ваші батьки знають про те, що ви вже одружені?
– Моя мама знає, мама Харміля давно померла, тато ж не знає. Річ у тому, що батькам Харміль про свою орієнтацію не розповідав. Його тато вже в такому поважному віці й дуже релігійний – у них взагалі консервативна родина. Тому ми вирішили поки в нас немає дітей, зберегти стосунки в таємниці, щоб не травмувати його батька. Я не хочу, щоб Харміль пройшов через те, через що колись пройшов я.
В майбутньому ви з Хармілем хочете мати дитину. Які в Америці є варіанти батьківства для одностатевих пар?
– Таких варіантів два – всиновлення і сурогатне материнство. Мені не важливо, завдяки якому з варіантів з’явиться дитина. Хоча я навіть більший прихильник всиновлення. Але мій чоловік хоче йти через сурогатне материнство – для нього важливо продовжити сімейну лінію. А для мене цей момент не принциповий.
Якщо в Україні за всиновлення відповідає Міністерство (тобто державна структура), то тут такої схеми немає – цим займаються спеціальні громадські організації (які здебільшого релігійні) та суд. В деяких консервативних штатах досі проти того, аби віддавати дітей на всиновлення у гомосексуальні пари. На жаль, ще є така дискусія. Але складність ще й в тому, що дуже багато пар хочуть всиновити дитину. І коли така дитина з’являється, її забирають швидко.
Є навіть черга з таких охочих пар. І вимоги до майбутніх батьків дуже жорсткі – зокрема й у матеріальному плані. Тому що й благодійні організації, і суд перевіряють фінансові можливості родини, чи є площа для дітей (має бути або будинок, або велика квартира), чи є кошти на годування, навчання. Останній пункт дуже важливий, бо в Америці всі дитсадки та школи платні. І, звісно, на психіку та здоров’я звертають велику увагу.
Багато часу займає процедура всиновлення?
– Йде доволі жорсткий відбір, враховуючи всі перевірки. І процедура може тривати близько року. Але це проходять тисячі пар, зокрема й геїв.
Взагалі це відбувається як конкурс: ви подаєте заявку, що родина чи одинак хоче всиновити дитину. Там багато питань, велика анкета. Перевіряють і місце роботи, й сплату податків, і житлові умови. І вже потім ви потрапляєте в базу даних тих, хто хоче всиновити дитину. А коли з’являється дитина, від якої відмовилися, організації обирають тих, хто, на їхню думку, найбільше підійде на роль батьків для цього малюка.
Альтернатива цьому – сурогатне материнство. Там все набагато простіше й так само законно. Одна проблема – вартість такої послуги доволі висока.
То в Америці можна привселюдно поцілувати коханого-гея?
– І в Нью-Йорку, і в Вашингтоні, як і в більшості американських міст, можна почувати себе вільно. Ми з Хармілем ходимо, тримаючись за руки, обіймаємось, можемо поцілуватися – люди на це не звертають увагу. Якщо ми їдемо в якесь маленьке містечко – на нас можуть звернути увагу, але в позитивному сенсі, а не з агресією. Я не пригадаю навіть жодного випадку, коли була негативна реакція.
![](https://platform-of-ukraine.online/wp-content/uploads/2024/04/sdp81pbbcdlw5ch75knwohz4dktme3wl0ccybqfh.jpeg)
Буває, ми подорожуємо по маленьких американських містечках чи селах і часто помічаємо, що веселковий стяг висить на будинках, фермах тощо. Їх часто вивішують на знак підтримки ЛГБТК-пар або так показують, що в будинку є представник цієї спільноти, чи живе подружжя.
Востаннє, коли ми святкували річницю весілля, поїхали в гори у Нью-Йорку. Зайшли, тримаючись за руку в магазин і виявилося, що його власник – теж гей. То він нас запросив ще на маленький місцевий гей-фестиваль. І в цьому криється головна відмінність від України – тому що ЛГБТК-життя є навіть у маленьких містечках. А в Україні повністю безпечного простору для одностатевих пар немає навіть у містах-мільйонниках.
Але така зміна американської свідомості відбулася не за одну ніч, Україна теж йде назустріч цьому сприйняттю. І дуже хотілося б швидшого прогресу, але сподіваюся, що невдовзі ми з чоловіком зможемо приїхати у толерантну Україну.